MEZINÁRODNÍ DOKUMENTY ICOMOS O OCHRANĚ KULTURNÍHO DĚDICTVÍ

Český národní komitét ICOMOS 2001
Mezinárodní dokumenty ICOMOS o ochraně kulturního dědictví

OBSAH:
Úvod	3
Mezinárodní charta o konzervaci a restaurování památek a sídel, Benátky 1964	4
Mezinárodní charta kulturního turismu, Brusel 1976	6
Mezinárodní charta o historických zahradách, Florencie 1982	7
Mezinárodní charta pro záchranu historických měst, Washington 1987	9
Mezinárodní charta o řízení archeologického dědictví, Lausanne 1990	11
Mezinárodní charta o ochraně a gesci kulturního dědictví pod vodou, Sofia 1996	14
Mezinárodní charta o lidovém stavebním dědictví, Mexiko 1999	18
Mezinárodní charta o kulturním turismu, Mexiko 1999	20
Dokument o autenticitě, Nara 1994	23
ÚVOD

ICOMOS - Mezinárodní rada pro památky a sídla je nevládní organizací UNESCO. Je zastřešující mezinárodní organizací pro otázky teorie a praxe památkové péče. Podporuje bádání, identifikaci, ochranu, konzervaci, restaurování, regeneraci, výchovu a prezentaci nemovitých kulturních památek a sídel. V tomto smyslu má nezastupitelnou úlohu při výměně mezinárodních zkušeností. ICOMOS přijímá zpravidla na svých Generálních shromážděních, která se konají každé tři roky, mezinárodní dokumenty zaměřující se na jednotlivé oblasti památkové ochrany. Jde o mezinárodní platformu upřesňující odborný přístup k péči o kulturní dědictví. Tyto dokumenty nejsou právně závazné, ale při schválení všemi národními komitéty ICOMOS tvoří základ pro odborné otázky, doktrínu a praxi v každé členské zemi. Vedle nesčetného počtu dílčích rezolucí a doporučení z odborných symposií ICOMOS tvoří základ filosofie tohoto oboru osm dokumentů, které zde publikujeme. V závěru připojujeme dokument z Nara. Uveřejněné texty mají sloužit odborným pracovníkům a organizacím památkové péče, výkonným orgánům státní památkové péče, zástupcům měst a obcí a konečně i široké veřejnosti chápající význam a smysl uchování kulturního dědictví budoucím generacím lidské společnosti ve třetím tisíciletí.

V Praze dne 15. prosince 2000

Ing. Arch. Aleš Vošahlík, CSc.
redaktor publikace

Doc. JUDr. PhDr. Dobroslav Líbal, DrSc.
President českého národního komitétu ICOMOS
Poznámka: Překlady neprošly jazykovou korekturou.
MEZINÁRODNÍ CHARTA O ZACHOVÁNÍ A RESTAUROVANÍ PAMÁTEK A SÍDEL
Charte Internationale sur la Conservation et la Restauration des Monuments et des Sites
Benátky 1964
Památky jako nositelé duchovního odkazu minulosti představují v přítomném životě národů živé svědectví jejich staletých tradic. Lidstvo, které si každodenně uvědomuje jednotu všelidských hodnot, považuje památky za společné dědictví a prohlašuje se vůči budoucím generacím za solidárně zodpovědné za jejich zachování. Považuje za svou povinnost odevzdat jim je v plné bohatosti jejich původnosti.
Je proto základní, aby principy, jimiž se mají řídit konzervace a restaurování památek, byly obecně objasněny a formulovány na mezinárodní úrovni, přičemž má být každému národu ponecháno zajištění jejich aplikace v rámci jeho vlastní kultury a jeho vlastních tradic.
Když Athénská charta z roku 1931 dala první formu těmto základním principům, přispěla k rozvoji širokého mezinárodního hnutí, které se projevilo zejména v dokumentech národních, v aktivitě ICOMu a UNESCO a v jím založeném Mezinárodním studijním centru pro konzervaci a restaurování kulturních statků. Povědomí a kritický duch směřovaly na problémy stále obsáhlejší a speciálnější, nyní, zdá se, nadešla chvíle, abychom mohli prohloubit a rozšířit jejich význam v novém dokumentu.
V důsledku toho II. Mezinárodní kongres architektů a techniků historických památek, který se sešel v Benátkách ve dnech 25. - 31. května 1964, schválil následující text:
Definice:
ČI. 1.	Pojem historické památky zahrnuje architektonické dílo, buď osamocené nebo sídlo městské či venkovské, které podává svědectví o svébytné civilizaci, příznačném vývoji nebo historické události. Vztahuje se nejen na velké výtvory, ale i na díla skromná, která získala časem kulturní význam.
ČI. 2.	Konzervace a restaurování památek představují disciplínu, jež se obrací ke všem vědám a technikám, jež mohou přispět ke studiu a k záchraně památkového dědictví.
ČI. 3.	Konzervace a restaurování památek směřují k záchraně jak památek umění, tak památek historie.
Konzervace:
Čl. 4.	Konzervace památek ukládá především soustavnost jejich údržby.
ČI. 5.	Zachování památek je vždy podpořeno, jestliže se jim určí funkce užitečná pro společnost: takové určení je tedy žádoucí, ale nesmí narušit uspořádání a výzdobu budov. Právě v těchto mezích je možno pojímat i schválit úpravy, které jsou požadovány v důsledku vývoje potřeb a zvyklostí.
ČI. 6.	Konzervace památky v sobě zahrnuje zachování jejího prostředí a měřítka. Jestliže tradiční prostředí památky existuje, je třeba ho zachovat. Je třeba zamítnout každou novostavbu, každou destrukci a každou úpravu, které by mohly porušit vztahy objemů a barev.
Čl. 7.	Památka je neoddělitelná od historie, jíž je svědkem a od prostředí v němž je umístěna. V důsledku toho může být připuštěno přemístění celku nebo části památky jen tehdy, když to vyžaduje záchrana památky, nebo z důvodů velkého zájmu národního nebo mezinárodního.
Čl. 8.	Prvky sochařství, malířství nebo výzdoby, které tvoří nedílnou součást památky, mohou být od ní odděleny jen když toto opatření představuje jediný prostředek, který je schopen zaručit jejich zachování.
Restaurování:
ČI. 9.	Restaurování je operací, která má podržet výjimečný charakter. Jejím cílem je odhalovat a zachovat estetické a historické hodnoty památky a zakládá se na respektování staré podstaty a autentických dokumentů. Zastavuje se tam, kde začíná hypotéza. V oblasti požadovaných úprav má být každá práce, jež je uznána za nezbytnou z důvodů estetických nebo technických, založena na architektonické kompozici a má nést znaky naší doby. Restaurování budou vždy přecházet i doprovázet archeologické a historické průzkumy památky.
ČI. 10.	Jestliže se tradiční techniky ukázaly nepostačujícími, je možno zabezpečení památky provést všemi moderními technikami konzervace a konstrukce, jejichž účinnost byla prokázána údaji vědeckými a zaručena zkušeností.
ČI. 11.	Hodnotné přínosy všech dob, které přispěly k vybudování památky, mají být respektovány; dosažení jednoty stylu během restaurování nemá být cílem. Jestliže budova vykazuje více slohů na sobě navrstvených, pak obnažení stavu skrytého uvnitř je možno odůvodnit jen výjimečně a za podmínek, že odstraňované prvky představují jen malý zájem a že kompozice nově odkrytá je svědectvím vysoké hodnoty historické, archeologické nebo estetické a že stav konzervace bude možno považovat za postačující. Úsudek o hodnotě dotyčných prvků a rozhodnutí o eliminacích, jež by bylo nutné provést, nemohou být odvislé jen od samotného autora.
Čl. 12.	Prvky, určené k tomu, aby nahradily chybějící části se musí včlenit do celku harmonicky, ale zároveň se i odlišovat od původních částí tak, aby restaurování nefalsifikovalo dokument umění a historie.
Čl. 13.	Doplňky mohou být trpěny jen pokud respektují všechny části týkající se budovy, její tradiční rámec, rovnováhu kompozice a vztahy s prostředím.
Památková sídla:
ČI. 14.	Památková sídla mají být předmětem zvláštní péče tak, aby byla zachována jejich integrita, zajištěna jejich asanace, úpravy, a jejich zhodnocení.
Vykopávky:
ČI. 15.	Práce na archeologických vykopávkách se mají provádět v souhlase s vědeckými normami a s „Doporučením definujícím mezinárodní principy, jež je třeba aplikovat ve věci archeologických vykopávek“ přijatým UNESCO v roce 1956. Úpravy ruin a opatření nutná k zachování a trvalé ochraně architektonických článků a objevených objektů mají být zajištěny. Kromě toho je třeba využít každé iniciativy, jež by usnadňovala pochopení objevené památky aniž byl zkreslen její pravý význam.
Přesto musí být a priori vyloučena jakákoliv rekonstrukční práce, v úvahu může přicházet toliko anastylosa, tj. rekompozice (opětovné sestavení) existujících částí, ale zhroucených. Spojující prvky musí být rozeznatelné a mohou představovat minimum nezbytné k tomu, aby byly zajištěny podmínky pro zachování památky a pro dosažení souvislosti jejích tvarů.
Dokumentace a publikace:
ČI. 16.	Práce konzervační, restaurátorské a práce na archeologických vykopávkách budou vždy doprovázeny vyhotovením přesné dokumentace ve formě zpráv, analytických a kritických, ilustrovaných kresbami a fotografiemi. V nich budou zachyceny všechny fáze prací průzkumových, konsolidačních, rekompozičních a integračních a stejně tak i všechny prvky povahy technické a tvaroslovné zjištěné v průběhu prací. Tato dokumentace bude uložena v archivech veřejných institucí a bude k dispozici badatelům; doporučuje se její publikování.

Prací v Komisi pro redakci Mezinárodní charty o zachování a restaurování památek a sídel se zúčastnili: Pierro Gazzola (Itálie), předseda, Raymond Lemaiere (Belgie), zpravodaj, J. Bassegoda Nonell (Španělsko), Luis Benavente (Portugalsko), Djurdje Boskovič (Jugoslávie), Hiroshi Daifuku (UNESCO), P. L. De Vrieze (Nizozemí), Harald Langberg (Dánsko), Mario Matteucci (Itálie), Jean Merlet (Francie), Carlos Flores Marini (Mexiko), Roberto Pane (Itálie), Jakub Pavel (Československo), Paul Philippot (ICCROM), Victor Pimentel (Peru), Harold Plenderleith (ICCROM), Deoclecio Reding de Campos (Vatikán), Jean Sonnier (Francie), Francois Sorlin (Francie), Eustathios Stikas (Řecko), Gertrud Tripp (Rakousko), Jan Zachwatovicz (Polsko), Mustafa S. Zbiss (Tunis).
Překlad Jakuba Pavla aktualizoval Aleš Vošahlík
MEZINÁRODNÍ CHARTA KULTURNÍHO TURISMU
Charte Internationale du Tourisme Culturel
Brusel 1976
Úvod:
1.	Posláním ICOMOS je napomáhat záchraně a zajišťovat obnovu a zhodnocení privilegované části lidského kulturního dědictví, představovaného památkami a sídly. Z tohoto titulu se cítí ICOMOS přímo osloven pozitivními i negativními účinky, které působí tomuto dědictví mimořádný rozvoj turistických aktivit ve světě.
2.	ICOMOS si uvědomuje, dnes více než kdy jindy, že izolované působení orgánu, byť sebevlivnějšího ve své specifické sféře, nemůže účinně ovlivňovat vývoj událostí. Proto hledal způsob, jak se připojit společnými úvahami k velkým světovým a regionálním organizacím, které z toho či onoho titulu mají obdobné starosti a které jsou schopné přispívat k realizaci univerzální, koherentní a účinné aktivity i v tomto směru.
3.	Představitelé těchto organizací, kteří se sešli v Bruselu (Belgie) ve dnech 8. a 9. listopadu 1976 na Mezinárodním semináři o současném turismu a humanizmu, se dohodli na následujícím:
I. Principiální pozice
1.	Turismus je nezvratitelným společenským, lidským, ekonomickým a kulturním jevem. Vliv, který cestovní ruch vyvíjí zejména v oblasti kulturních sídel a památek je značný a bude se stále zvyšovat, vzhledem ke známým podmínkám rozvoje této aktivity.
2.	Z hlediska perspektiv příštího století patří mezi jevy, jež mohou vyvíjet mimořádný vliv na lidské prostředí jako takové a zejména i na kulturní sídla a památky. Aby tento vliv zůstal snesitelný, je třeba jej pečlivě sledovat. Přístup uvedený v této Chartě a týkající se tzv. kulturního turismu, může představovat pozitivní prvek hledaného globálního řešení.
3.	Cílem kulturního turismu je mezi jiným objevování kulturních sídel a památek. Vyvíjí na ně značný pozitivní vliv, pokud za tím účelem přispívá k jejich údržbě a jejich ochraně. Tato forma turismu ospravedlňuje úsilí, které údržba a ochrana vyžadují od lidského společenství, vzhledem k sociálně-kulturnímu a ekonomickému prospěchu, který z toho vyplývá pro obyvatelstvo.
4.	Ať jsou motivace a prospěch, které z nich vyplývají jakékoliv, nelze však kulturní turismus, tak jak je v současné době praktikován, oddělit od negativních vlivů vedoucích k vandalismu a ničení, vyvolaných masivním a nekontrolovaným využívání kulturních sídel a památek.
Respektování těchto kritérií, stejně jako nejzákladnější cíl, totiž udržet památky v takovém stavu, aby i nadále působily turisticky přitažlivě a kulturně po stránce výchovné - vede k definování a aplikování přijatelných norem.
V každém případě je dále zapotřebí respektovat světové kulturní a přírodní dědictví, přičemž tento přístup musí převýšit jakékoli další úvahy, byt sebelépe odůvodněné z hlediska sociálního, politického nebo ekonomického.
Takovouto vážnost lze zajistit jen využíváním turistických zařízení s přihlížením k hranicím využitelnosti daného objektu.
Je třeba odsoudit umístnění jakékoliv zařízení a zavedení turistických služeb v rozporu se základním principem respektování existujícího kulturního dědictví.
Je třeba pochopení a respektování sídel, památek a uměleckého dědictví tak, aby veškeré orgány zodpovědné za psané, mluvené a vizuální informace seznamovaly veřejnost se základními aspekty problému a přispívaly tak k všeobecnému vzdělání v této oblasti.
Sdílejí jednomyslně starost o ochranu kulturního dědictví, jež je základem mezinárodního turismu a proto se zavazují podporovat boj zahájený na všech frontách proti destrukci tohoto dědictví nejrůznějšími zdroji znečištění. Obracejí se na architekty a vědecké experty celého světa, aby ve prospěch ochrany památek byly zmobilizovány nejúčinnější prostředky moderní techniky.
Doporučují, aby se specialistům, kteří mají být činní při koncipování a při realizování turistického využití kulturního a přírodního dědictví, dostalo vhodného vzdělání z hlediska vlastního charakteru problému a jeho interdisciplinárních aspektů, a aby se tito specialisté podíleli od začátku na přípravě a realizaci plánů rozvoje a vybavení turistického ruchu.
Slavnostně prohlašují, že cílem jejich aktivity je respektování a ochrana autenticity a různorodosti kulturních hodnot oblastí, rozvojových zemí i průmyslově vyspělých států, neboť osud kulturního dědictví lidstva tvoří jednotu z hlediska perspektiv turistického rozvoje.
Překlad Jaroslav Keliš
MEZINÁRODNÍ CHARTA O HISTORICKÝCH ZAHRADÁCH
Charte Internationale sur les Jardins Historiques
Florencie 1982
Mezinárodní výbor pro historické lokality ICOMOS-IFLA se rozhodl na svém zasedání ve Florencii dne 21. května 1981 vypracovat chartu, týkající se ochrany historických zahrad s tím, že tento dokument ponese název města, v němž byl přijat. Tato charta byla redigována Mezinárodním výborem a dne 15. prosince 1982 ji registroval ICOMOS, aby tak na tomto specifickém úseku doplnila Benátskou chartu.
A. Definice a cíle
ČI. 1.	„Historická zahrada je architektonická a vegetační kompozice, jež je z hlediska dějin nebo umění celospolečensky významná“. Jako taková je považována za památku.
Čl. 2.	„Historická zahrada je architektonická kompozice, jejíž materiál je především rostlinný, tudíž živý a jako takový pomíjející a obnovitelný.
Její vzhled tedy vyplývá ze stálé rovnováhy mezi cyklickou změnou ročních období, rozkvětu a odumírání přírody, z umělecké vůle a důmyslného záměru, jež se snaží ustálit její stav“.
ČI. 3.	Jako památka musí být historická zahrada chráněna v duchu Benátské charty. Nicméně jako živá památka spadá pod ochranu podle specifických pravidel, která obsahuje tato charta.
Čl. 4.	Do architektonické kompozice historické zahrady patří:
- její půdorys a různé profily jejího terénu,
- její rostlinná hmota: dřeviny, jejich objem, jejich barevnost, jejich rozmístění, jejich vzájemné poměry
- její stavební či dekorativní prvky,
- její tekoucí i stojaté vody s příslušným zrcadlením.
Čl. 5.	Vyjadřujíc úzké vztahy mezi civilizací a přírodou jako místo blaha, vhodné k meditaci nebo ke snění, nabývá zahrada kosmického smyslu idealizovaného obrazu světa, stává se „rájem“ v etymologickém slova smyslu a současně svědčí o kultuře, o stylu, o příslušné epoše, popřípadě o originalitě jejího tvůrce.
Čl. 6.	Označení „historická zahrada“ náleží stejně tak malým, drobným zahradám jako rozsáhlým tvarovaným nebo krajinářským parkům.
Čl. 7.	Historická zahrada, ať již je či není připojena k budově - v kladném případě je jejím neoddělitelným doplňkem - nemůže být odtržena od svého vlastního městského nebo venkovského prostředí a to bez ohledu na to, je-li umělé nebo je-li přírodní.
Čl. 8.	Historická lokalita je určitá část krajiny, připomínající pamětihodnou skutečnost: jde o místo významné historické události, vzniku pověsti nebo hrdinského boje, slavného obrazu atd.
Čl. 9.	Ochrana historických zahrad vyžaduje, aby byly identifikovány a inventarizovány. Vyžaduje diferencované postupy jako údržbu, konzervaci, restaurování. Autenticita historické zahrady se týká stejně tak její koncepce a objemu jejích částí jako její výzdoby nebo výběru vegetace či nerostů, které ji vytvářejí.
B. Údržba, konzervace, restaurováni, restituce
ČI. 10.	Veškerá činnost související s údržbou, konzervací, restaurováním nebo restitucí historické zahrady nebo některé z jejích částí musí přihlížet současně ke všem jejím prvkům. Oddělit od nich jednotlivé úkony by znamenalo narušit vztahy, které je spojují.
Údržba a konzervace
ČI. 11.	Údržba historických zahrad je prvořadou činností a to nezbytně kontinuálního charakteru. Vzhledem k tomu, že hlavním materiálem jsou rostliny, je možno udržovat dílo v dobrém stavu dílčími náhradami a - v dlouhodobém výhledu - cyklickou obnovou (holosečí a novou výsadbou, resp. umístěním již rozvinutých rostlinných jedinců).
ČI. 12.	Rozhodnutí o výběru druhů stromů, keřů, rostlin, květin, jež mají být periodicky nahrazovány, musí přihlížet ke stanoveným zvyklostem, platným pro jednotlivé botanické a kulturní oblasti, ve snaze udržet, resp. vyhledat původní druhy.
Čl. 13.	Architektonické a sochařské složky, pevné či mobilní prvky tvořící výzdobu, jež jsou nedílnou součástí historické zahrady, nesmí být odstraňovány; jen v případech, kdy to vyžaduje jejich konzervace nebo restaurování. Restaurování nebo nahrazení ohrožených prvků se musí dít podle zásad Benátské charty a je třeba zaznamenat datum jakékoli substituce.
Čl. 14.	Historická zahrada musí být udržována ve vhodném prostředí. Je třeba odmítnout jakoukoli změnu fyzikálního prostředí, jež ohrožuje ekologickou rovnováhu. To platí pro veškeré infrastruktury, vnitřní i vnější (kanalizace, zavodňovací systémy, silnice i cesty, parkovací plochy, oplocení, technická zařízení umožňující hlídání či provoz, atd.).
Restaurování a restituce
ČI. 15.	Jakékoli restaurování, a tím spíše jakoukoli restituci historické zahrady nelze zahájit bez vypracování důkladné studie, vycházející z průzkumu, eventuálně i z archeologického výkopu a ze zhodnocení všech shromážděných dokumentů, týkajících se dané zahrady a obdobných zahrad, aby byl po všech stránkách zajištěn vědecký charakter návrhu. Před vlastními pracemi musí provedená studie vést k vypracování projektu, jenž bude předložen k posouzení a k odbornému odsouhlasení.
ČI. 16.	Restaurátorská akce musí respektovat vývoj příslušné zahrady. V zásadě by nemělo privilegovat jedno slohové období na úkor druhého, s výjimkou skutečnosti, kdy chátrání nebo odumírání některých částí může být mimořádnou příležitostí pro restituci, založenou na dochovaných pozůstatcích původní koncepce nebo na dokonalé dokumentaci. Eventuální restituce si může vzít za cíl ty části zahrady, jež jsou v těsné blízkostí budovy, aby se tak zdůraznila jejich návaznost.
ČI. 17.	Pokud zahrada úplně zanikla nebo pokud máme k dispozici jen hypotetické prvky o jejím postupném vývoji, pak nelze realizovat restituci, jež by navazovala na pojem historické zahrady.
Dílo, jež by se v tomto případě inspirovalo z tradičních forem a bylo vybudováno na místech bývalé zahrady nebo na místech, na nichž dříve žádná zahrada neexistovala, má charakter evokace a nové kreace; nejde však v žádném případě o historickou zahradu.
C. Využití
Čl. 18.	I když každá historická zahrada má sloužit k tomu, aby byla shlédnuta a aby jí bylo možno projít, je nutné, aby byl přístup omezen s přihlédnutím k její rozloze a k její křehkosti, a to tak, aby byla zachována její podstata a její kulturní poslání.
Čl. 19.	Svým charakterem a svým určením je historická zahrada místem klidu, napomáhajícím kontaktu s přírodou, tichu a naslouchání přírodě. Tento denní, běžný provoz musí jednoznačně kontrastovat s výjimečným použitím historické zahrady jako místa, v němž se pořádají slavnosti.
Je potřeba určit podmínky, za nichž se navštěvují historické zahrady. Pokud se mimořádně pořádá v jejich prostorách slavnost, uvítání apod., má toto ještě zvýšit krásu zahrady a nikoli jí být na újmu či ji dokonce znehodnocovat.
ČI. 20.	Jestliže v běžném provozu je možno povolit v zahradách provozování poklidných her, je třeba naproti tomu vytvořit vedle historických zahrad místa, resp. terény, vhodné pro živé a dynamické hry a pro sport tak, aby byl realizován tento společenský požadavek, aniž by došlo k narušení konzervace zahrad a historických míst.
ČI. 21.	Provádění údržby a konzervace, jež jsou časově vázány na roční období nebo krátkodobé zásahy, jež napomáhají restituovat autenticitu zahrady, musí mít vždy přednost před požadavky na využití zahrady. Organizování přístupu do historické zahrady musí být řízeno vhodnými pravidly a respektováním jejího smyslu.
ČI. 22.	Pokud je zahrada obklopena zdí, nelze tuto zeď odstranit, aniž by se uvážily všechny důsledky, jež mohou být na újmu jak prostředí, tak ochraně zahrady, a jež by mohly z takového zásahu vyplynout.
D. Právní a správní ochrana
ČI. 23.	Na základě dobrozdání příslušných expertů přísluší zodpovědným místům určit právní a administrativní úpravy, týkající se identifikace, inventarizace a ochrany historických zahrad. Jejich ochrana má být součástí zastavovacích plánů, plánovacích dokumentů a územního plánování. Zodpovědná místa musí rovněž učinit na základě vyjádření příslušných expertů opatření finančního rázu, vhodná pro údržbu, konzervaci, restaurování a popřípadě restituci historických zahrad.
Čl. 24.	Historická zahrada je součástí kulturního dědictví, jehož přežití, v důsledku jejího charakteru, vyžaduje maximum trvalé péče zajišťované kvalifikovanými osobami. Je proto zapotřebí vhodné výchovy, zajišťující vzdělávání těchto osob, ať jde o historiky, historiky umění, architekty, zahradní architekty, krajináře, zahradníky či botaniky a dendrology.
Je rovněž třeba dbát na zajištění pravidelné produkce rozličných rostlin, vhodných pro jednotlivé historické zahrady.
ČI. 25.	Je nutno podněcovat zájem o historické zahrady veškerými prostředky, vhodnými pro zhodnocení tohoto typu kulturního dědictví a pro jeho lepší poznání a ocenění: pomoc vědeckému výzkumu, mezinárodní výměna a šíření informaci, publikování odborných a popularizačních děl, iniciativa pro kontrolované zpřístupnění historických zahrad veřejnosti, vedení obyvatelstva k respektování přírody a historického, resp. kulturního dědictví prostřednictvím sdělovacích prostředků. Nejvýznamnější z historických zahrad budou navrženy k zařazení do Seznamu světových památek.
Poznámka: Taková jsou doporučení, týkající se všech historických zahrad světa. Později bude možno tuto Chartu doplnit specifickými doplňky, zaměřenými na jednotlivé typy zahrad, a to ve spojení se stručným přehledem jejich typologie.
Překlad Jaroslav Petrů
MEZINÁRODNI CHARTA PRO ZÁCHRANU HISTORICKÝCH MĚST
Charte Internationale pour la Sauvegarde des Villes Historiques
Washington 1987
Úvod a definice
Všechna města na světě jako výsledek více či méně spontánního vývoje nebo uváženého projektu jsou materiálním výrazem rozmanitosti společnosti v minulosti a jsou tudíž všechna historická.
Tato charta se týká velkých nebo malých měst, historických center nebo čtvrtí a jejich prostředí přírodního nebo zastavěného, které - kromě své kvality historického dokumentu - vyjadřují hodnoty vlastní městským tradičním civilizacím. Tyto civilizace jsou ohroženy degradací, destrukturací nebo přímo destrukcí pod vlivem způsobu urbanizace zrozeném v průmyslové éře, která postihuje dnes všeobecně všechny společnosti. Vzhledem k této situaci často dramatické, jež vyvolává nenahraditelné ztráty kulturního, společenského a dokonce ekonomického charakteru Mezinárodní rada pro památky a sídla (ICOMOS) považovala za nutné sepsat „Mezinárodní chartu pro záchranu historických měst“. Doplňujíc „Mezinárodní chartu o konzervování a restaurování památek a sídel“ (Benátky, 1964) tento nový text definuje principy, cíle, metody a nástroje činnosti pro uchování kvality historických měst, podpoření harmonie individuálního a společenského života a stálé udržování souboru kulturních statků, byť skromných, které vytvářejí paměť lidstva.
Jak v textu „Doporučení UNESCO týkající se ochrany tradičních nebo historických souborů a jejich úlohy v současném životě“ (Varšava - Nairobi, 1976), tak v různých jiných mezinárodních nástrojích, rozumí se zde „ochranou historických měst“ opatření nezbytná k jejich konzervaci, obnově i k jejich nepřetržitému vývoji a harmonické adaptaci pro dnešní život.
Principy a cíle
1.	Ochrana historických měst a čtvrtí musí, aby byla účinná, tvořit nedílnou součást souvislé politiky ekonomického a sociálního rozvoje a musí se s ní počítat v plánech úprav a urbanismu na všech úrovních.
2.	Hodnoty, které je třeba uchovat, jsou historický charakter města a soubor materiálních a duchovních prvků, které představují jejich obraz, zvláště:
a) městská forma definovaná osnovou a parcelací,
b) vztahy mezi různými městskými prostory: prostory zastavěné, prostory volné, prostory osázené,
c) forma a vzhled budov (interiér a exteriér) jak jsou definovány svou strukturou, objemem, stylem, měřítkem, materiály, barvou a výzdobou,
d) vztahy města k okolnímu prostředí, přirozenému nebo vytvořenému člověkem,
e) různá poslání města získaná během jeho historie.
Každý zásah do těchto hodnot by poškozoval autentičnost historického města.
3.	Účast a implikace obyvatel celého města jsou nezbytné pro úspěch ochrany. Musejí tedy být vyhledávány za každých okolností a upřednostňovány nezbytným uvědoměním všech generaci. Nesmíme nikdy zapomenout, že ochrana historických měst a čtvrtí se týká především jejich obyvatel.
4.	Zákroky v historických čtvrtích nebo městě musejí být prováděny rozumně, metodicky a přísně, s vyloučením jakéhokoli dogmatizmu, ale s respektováním specifických problémů v každém zvláštním případě.
Metody a nástroje
5.	Plánování ochrany měst a historických čtvrtí musí předcházet pluridisciplinární výzkum. Plán ochrany musí obsahovat analýzu údajů zvláště archeologických, historických, architektonických, sociologických a ekonomických a musí definovat hlavní orientace a způsoby činnosti, která má být podniknuta v oblasti právní, administrativní a finanční. Plán ochrany se bude muset zaměřit na definování harmonické artikulace historických čtvrtí v souboru města. Plán ochrany musí stanovit stavby nebo skupiny staveb, které je třeba konzervovat v určitých podmínkách a jen za výjimečných okolností zničit. Stav míst před kterýmkoli zákrokem bude přísně dokumentován. Plán by měl mít souhlas obyvatel.
6.	Při čekání na schválení plánu ochrany musejí být podniknuty nezbytné akce pro konzervaci při respektování principů a metod této Charty a Benátské charty.
7.	Konzervace historických měst a čtvrtí předpokládá stálé udržování budov.
8.	Nové funkce a sítě infrastruktury požadované současným životem musejí být přizpůsobeny specifičnosti historických měst.
9.	Zlepšení podmínek bydlení musí tvořit jeden ze základních cílů ochrany.
10.	V případě, že by bylo nutno uskutečnit přeměnu budov nebo postavit nové, bude muset každé připojení respektovat existující prostorovou organizaci, zvláště její parcelaci a její měřítko tak, jak to ukládají kvalita a hodnota souboru existujících staveb. Zavedení prvků současného charakteru, s výhradou, že nepoškodí harmonii souboru, může přispět k jeho obohacení.
11.	Je třeba přispět k lepšímu poznání minulosti historických měst podpořením výzkumů archeologie města a příslušné prezentace jejich objevů, aniž by byla poškozena všeobecná organizace městské tkáně.
12.	Provoz vozidel musí být přísně upraven uvnitř historických měst nebo čtvrtí; parkovací plochy budou muset být upraveny tak, aby neutrpěl jejich vzhled i vzhled prostředí.
13.	Velké silniční sítě, plánované v rámci úpravy území, nesmějí proniknout do historických měst, ale jen usnadnit dopravu v blízkostí těchto měst a tak umožnit snadný přístup.
14.	Preventivní opatření proti přírodním katastrofám a proti všem škodlivinám (zvláště znečištěním a vibracím) musejí být přijata ve prospěch historických měst jak pro zajištění ochrany jejich kulturního dědictví, tak pro bezpečnost a blahobyt jejich obyvatel. Prostředky použité pro zabránění nebo nápravu všech kalamit musejí být přizpůsobeny specifickému charakteru statků.
15.	S cílem zajistit účast a implikaci obyvatel musí být započato s všeobecnou informovaností již od školního věku. Činnost organizací pro ochranu památek musí být usnadněna a musejí být přijata taková opatření, aby byla usnadněna konzervace a restaurování budov.
16.	Ochrana vyžaduje, aby byla zorganizována specializovaná výchova určená lidem všech profesí, kterých se dotýká.
Překlad Jitka Kolářová, odborná korektura Aleš Vošahlík
MEZINÁRODNÍ CHARTA O ŘÍZENÍ ARCHEOLOGICKĚHO DĚDICTVÍ
Charte Internationale pour la Gestion du Patrimoine Archéologique
Lausanne 1990
Úvod
Je všeobecně známo, že znalost původu a rozvoje lidských společností je mimořádně důležitá pro celé lidstvo, neboť mu umožňuje poznat své kulturní a sociální kořeny.
Archeologické dědictví představuje hlavní svědectví o lidské činnosti v minulosti. Proto je jeho ochrana a jeho pozorné řízení nezbytné, aby je archeologové a další vědci mohli studovat a vykládat jménem současných a budoucích generací, a to v jejich prospěch.
Ochrana tohoto dědictví nemůže být zajištěna jen archeologickými technikami. Vyžaduje širší soubor znalostí, odborných a vědeckých vědomostí. Některé prvky archeologického dědictví tvoří součást architektonických struktur, a v takovém případě musí být chráněny dodržováním kritérií týkajících se architektonického dědictví, vyhlášených v roce 1964 Benátskou chartou o zachování a restaurování památek a sídel. Jiné prvky tvoří součást dosud žijící tradice domorodých obyvatel, jejichž účast se stává nezbytnou pro jejich ochranu a údržbu.
Z těchto a dalších důvodů musí být ochrana archeologického dědictví založena na účinné spolupráci specialistů nejrůznějších oborů. Vyžaduje proto spolupráci veřejných orgánů, badatelů, soukromých podniků a široké veřejnosti. Proto tato charta vyjadřuje principy aplikovatelné v různých oblastech řízení archeologického dědictví. Zahrnuje úkoly veřejně právních orgánů a zákonodárců, profesní pravidla aplikovatelná na soupis, průzkum, výkopy, dokumentaci, výzkum, údržbu, konzervaci, rekonstituci, informování, prezentaci, zpřístupnění veřejnosti a využití archeologického dědictví, stejně jako na stanovení požadované kvalifikace pracovníků, pověřených jeho ochranou.
Tato charta je motivována úspěchem Benátské charty, jako normativního dokumentu a jako zdroj inspirace v oblasti vládní, vědecké a profesní politiky a praxe.
Uvádí hlavní principy a globální doporučení. Proto nemůže přihlížet k obtížím a k možnostem toho kterého regionu či země. Aby splnila tyto požadavky, měla by být charta doplňována na regionální a národní úrovni dalšími zásadami a pravidly.
Článek 1 - Definice a úvod
„Archeologické dědictví“ je částí našeho hmotného dědictví, kde základní znalosti získáváme archeologickými metodami. Zahrnuje všechny stopy lidské existence a týká se míst, kde se projevovala lidská činnost jakéhokoli druhu, opuštěných struktur a stop, a to na povrchu, v podzemí, pod dnem vod, a dále použitých materiálů.
Článek 2 - Politika „integrované ochrany“
Archeologické dědictví je kulturním dědictvím křehkým a neobnovitelným. Zemědělská činnost a plány vymezení území, vyplývající z územního plánu, musí být proto upraveny tak, aby omezily na nejmenší míru destrukci tohoto dědictví. Plány na ochranu archeologického dědictví musí být systematicky integrovány do plánů, týkajících se zemědělství, využití půdy a plánování, ale také do programů zaměřených na kulturu, životní prostředí a výchovu.
Plánovací orgány na národní, regionální i místní úrovni musí přihlížet k plánům ochrany archeologického dědictví.
Aktivní účast obyvatelstva musí být zahrnuta do plánů zaměřených na uchování archeologického dědictví. Tato účast je zvlášť důležitá pokud jde o dědictví autochtonního obyvatelstva. Účast musí být založena na dostupnosti informací, což je základní podmínkou pro jakékoliv rozhodování. Informování veřejnosti tvoří tedy významnou složku „integrované ochrany“.
Článek 3 - Zákonodárství a ekonomika
Ochrana archeologického dědictví je morální povinností každé lidské bytosti. Současně jde o kolektivní zodpovědnost celé veřejnosti. Tato zodpovědnost má být vyjádřena přijetím vhodného zákonodárství a zaručením dostatečných prostředků pro účinné financování programů zaměřených na ochranu archeologického dědictví.
Archeologické dědictví je společným dědictvím celé lidské společnosti. Je proto úkolem všech zemí zajistit dostatek vhodných prostředků pro jeho ochranu.
Zákonodárství má zajistit uchování archeologického dědictví s přihlédnutím k historickým požadavkům a tradicím každé země a regionu, přičemž se preferuje uchování dědictví „in situ“, při plném respektování vědeckých požadavků.
Zákonodárství má být založeno na myšlence, že archeologické dědictví pochází od celého lidstva a od lidských skupin, a nikoli od jednotlivců nebo některých národů.
Zákonodárství musí zakazovat jakékoli ničení, znehodnocení nebo poškozování změnami památek, archeologických nalezišť a jejich okolí. Pro veškeré práce je nutný souhlas příslušných archeologických orgánů.
V zásadě má zákonodárství vyžadovat předběžný průzkum a sestavení úplné archeologické dokumentace v jakémkoli případě, kdy hrozí nebezpečí destrukce archeologického dědictví.
Zákonodárství musí vyžadovat správnou údržbu a dostatečnou ochranu archeologického dědictví a zaručit příslušné prostředky.
Zákonodárství musí zahrnovat i adekvátní sankce, úměrné porušení ustanovení týkajících se archeologického dědictví.
Pokud by zákonodárství chránilo jen dědictví zařazené jako památka nebo registrované v oficiálním seznamu, měla by být přijata opatření zajišťující dočasnou ochranu památek a sídel nechráněných nebo teprve nedávno objevených, a to až do uskutečnění archeologického zhodnocení.
Jedno ze značných materiálních rizik pro archeologické dědictví spočívá v územním plánování. Je proto třeba vyjádřit ve specifických zákonodárných normách povinnost autorů územních plánů zajistit před vlastním vypracováním plánů archeologické studie příslušných lokalit. Náklady na tyto studie mají být zahrnuty do projektu. Zákon má rovněž vyhlásit zásadu, že veškeré územní plány musí snížit na minimum eventuální negativní dopad jejich realizace na archeologické dědictví.
Článek 4 - Seznamy
Ochrana archeologického dědictví musí být založena na co nejúplnější znalosti jeho existence, jeho rozsahu a jeho charakteru. Celkové soupisy archeologického potenciálu představují významné pracovní nástroje pro vypracování strategie ochrany archeologického dědictví. Proto musí být soupis považován za základní povinnost při ochraně a řízení archeologického dědictví.
Současně soupisy představují databanku poskytující základní údaje pro studium a vědecký výzkum. Proto je třeba považovat sestavování soupisů za permanentní dynamický proces. Z toho vyplývá i zásada, že soupisy musí zahrnovat informace na různých úrovních přesnosti a spolehlivosti, neboť i povrchní znalosti mohou být výchozím bodem pro ochranná opatření.
Článek 5 - Práce v lokalitě
V archeologii závisí znalost do značné míry na vědecké práci přímo v lokalitě. Ta zahrnuje celou škálu výzkumných metod, počínaje nedestruktivním průzkumem přes dílčí sondy nebo sběr vzorků až k vykopávkám.
Je třeba přijmout jako základní princip myšlenku, že sběr informací o archeologickém dědictví smí zničit jen minimální množství archeologických svědectví nezbytných pro dosažení cíle, ať již z hlediska konzervování nebo pro vědecké účely. Ve všech případech je třeba podporovat nedestruktivní metody jako letecké pozorování, terénní průzkumy, práce pod vodní hladinou, vyhledávání a sběr vzorků, sondy aj. a dávat jim přednost před výkopovými pracemi.
Výkopové práce vyžadují v každém případě určitý výběr údajů, které budou zaznamenány a uchovány. Jinak může dojít ke ztrátám informací a popřípadě k celkové destrukci památky či sídla. Rozhodnutí o zahájení výkopových prací lze přijmout teprve po zralé úvaze.
Výkopové práce mají být prováděny především na místě sídel a památek, které jsou odsouzeny k destrukci vzhledem k územnímu plánování, měnícímu se využití nebo použití území,nebo také z důvodů rabování nebo v jejichž případě došlo k poškození resp. degradaci vlivem přírodních faktorů. Ve výjimečných případech je možno provádět výkopové práce na sídlech nebo v lokalitách, které nejsou ohroženy, kde však jde o výzkumné priority nebo o snahu zpřístupnění veřejnosti. V takovýchto případech musí výkopovým pracím předcházet podrobné vědecké zhodnocení archeologické památky. Výkopové práce se nesmí dotýkat celé lokality. Je třeba uchovat nepoškozenou část, umožňující další výzkumné práce v budoucnosti.
Pokud dojde k výkopovým pracím, je třeba předat vědeckým místům zprávu, sepsanou podle stanovených norem. Tuto zprávu je nutno vypracovat v rozumném termínu po ukončení prací a zařadit ji do písemného materiálu o památce.
Výkopové práce musí být prováděny v souladu s doporučeními UNESCO (doporučení stanovující mezinárodní zásady aplikovatelné při archeologických výzkumech 1956) a dále s profesionálními normami jak mezinárodními, tak národními, platnými v této oblasti.
Článek 6 - Údržba a uchování
Základním cílem uchování archeologického dědictví by mělo být zachování památek a sídel „in situ“. Jakýkoli přesun památky narušuje zásadu, podle níž má být památka zachována ve svém původním kontextu. Tato zásada zdůrazňuje nezbytnost správně prováděné údržby a konzervace, stejně jako adekvátního řízení příslušných prací. Z toho vyplývá, že archeologické dědictví nemá být vystaveno ani rizikům, ani důsledkům výkopových prací, že nemá být přerušeno a ponecháno v nezakonzervovaném stavu po výkopových pracích, k čemuž by mohlo dojít v případě, že předem nebylo zajištěno jejich dostatečné financování.
Je třeba podporovat angažovanost a přímou účast místního obyvatelstva, usnadňujících údržbu archeologického dědictví. V některých případech je možné svěřit zodpovědnost za ochranu a správu památek a sídel autochtonním populacím.
Vzhledem k tomu, že finanční zdroje jsou nezbytně omezeny, je třeba provádět aktivní údržbu selektivním způsobem. Proto je třeba ji zaměřit na určitý vzorek, pokud možno rozsáhlý, sídel a památek vybraných podle vědeckých kritérií, zaměřených na kvalitu a reprezentativnost. Nemá tedy jít jen o ty nejprestižnější a nejpřitažlivější památky.
Doporučení UNESCO z roku 1956 má být rovněž aplikováno na údržbu a konzervaci archeologického dědictví.
Článek 7 - Prezentace, informace a rekonstituce
Prezentace archeologického dědictví široké veřejnosti je rozhodujícím prostředkem jeho poznání, z hlediska původu i rozvoje moderních společností. Současně jde o nejdůležitější způsob prokazující nezbytnost ochrany tohoto dědictví.
Součástí prezentace veřejnosti je popularizace stavu vědeckých poznatků o dané památce či sídle. Tuto informaci je třeba často aktualizovat. Musí přihlížet k různým přístupům, umožňujícím pochopit minulost.
Rekonstituce mají dvě základní funkce. Jsou zaměřeny jednak na experimentální, jednak na pedagogický výzkum. Je nicméně třeba značné opatrnosti, aby nedošlo k poškození existujících archeologických památek. Je nutno využít nejrůznějších svědectví, aby se dosáhlo optimální autenticity. Rekonstituce nemají být umístěny přímo v místě archeologických památek a mají být rozpoznatelné coby nově provedené rekonstituce.
Článek 8 - Profesní kvalifikace
Pro dobré řízení archeologického dědictví je rozhodující zvládnout řadu disciplín na vysoké vědecké úrovni. Proto musí být jedním z důležitých cílů v každé zemi vyškolení dostatečného počtu odborníků v příslušných oborech. Nezbytnost školit experty na vysoce specializované úrovni vyžaduje mezinárodní spolupráci.
Při univerzitním vzdělávání pracovníků, zaměřených na archeologii, musí výuka přihlížet ke koncepčním změnám, ke kterým postupně došlo: důraz je kladen více na uchování památky „in situ“ než na výkopové či další práce. Musí rovněž přihlížet ke skutečnosti, že studium dějin domorodých národů je stejně důležité jako studium zaměřené na vlastní sídla a památky. Jen tak je možno pochopit archeologické dědictví.
Ochrana archeologického dědictví je trvalým, dynamickým procesem. Proto je třeba maximálně usnadnit práci odborníkům pracujícím v této oblasti a umožnit jim další doškolování. Bylo by třeba připravit a realizovat specializované školící programy vysoké úrovně, zaměřené na ochranu archeologického dědictví a jeho řízení.
Článek 9 - Mezinárodní spolupráce
Vzhledem k tomu, že archeologické dědictví je dědictvím společným celému lidstvu, je mezinárodní spolupráce v této oblasti naprosto nezbytná. Jen tak je možno vyhlásit kritéria pro řízení tohoto druhu dědictví a zajistit jejich respektování.
Je velmi naléhavé vytvořit mezinárodní spojení umožňující výměnu informací a sdílení zkušeností mezi odborníky, pověřenými řízením archeologického dědictví. Z toho vyplývá nutnost organizování konferencí, seminářů, besed aj. na úrovni jak světové, tak regionální a dále vytvoření regionálních školících center s vysokou odbornou úrovní. Prostřednictvím svých specializovaných skupin by ICOMOS měl přihlížet k této situaci ve svých dlouhodobých i střednědobých projektech.
Obdobně je třeba pokračovat v mezinárodních programech výměny administrativních i vědeckých pracovníků, neboť jde o účinný prostředek umožňující zvýšení znalostí a dovednosti v této oblasti.
Konečně je třeba rozvinout programy technické pomoci pod záštitou ICOMOS.
Překlad Jaroslav Keliš
MEZINÁRODNÍ CHARTA O OCHRANĚ A GESCI KULTURNÍHO DĚDICTVÍ POD VODOU
Charte Internationale sur la Protection et la Gestion du Patrimoine Culturel Subaquatique
Sofia 1996
Úvod
Tato charta směřuje k podpoře ochrany a gesce kulturního dědictví pod vodou, které se nachází ve vnitrozemských vodách, ve vodách pobřežních, v mělkých mořích a v námořních fondech oceánů. Klade důraz na okolnosti a zvláštní vlastnosti, které charakterizují kulturní dědictví pod vodou a měla by být chápána jako doplněk Charty o ochraně a gesci archeologického dědictví z roku 1990. Charta z roku 1990 definuje „archeologické dědictví“ jako část materiálního dědictví pro které archeologické metody tvoří prostředek k získání informací co se týče pozůstatků přítomnosti člověka, místa mající vztah ke všem projevům lidské činnosti, opuštěné stavby a stopy všeho druhu, jakož i soubory movitých kulturních předmětů. Ve smyslu Charty se považuje za kulturní dědictví pod vodou archeologické dědictví, které se nachází v prostředí pod vodou nebo které bylo vyzdviženo. To zahrnuje ponořené stavby a místa, místa ztroskotání, vyvržené trosky a jejich kontext archeologický a přírodní.
Svým vlastním charakterem je kulturní dědictví pod vodou kulturním statkem mezinárodního rozměru. Velká část kulturního dědictví pod vodou se nachází v mezinárodním území a těží ze spojení a mezinárodní výměny v jejichž průběhu se lodě a jejich obsah ztratily, daleko od jejich původního místa a určení.
Archeologie je charakteristická konzervací kulturních statků ve svém prostředí. V terminologii gesce kulturních statků se říká, že kulturní dědictví pod vodou je zároveň ukončené a neobnovitelné.
Jestliže kulturní dědictví pod vodou nám pomáhá upřesnit životní prostředí v budoucnosti, musíme vzít naši odpovědnost individuální i kolektivní již nyní, abychom zajistili jeho přežití.
Archeologie je veřejná činnost, každý má právo čerpat z minulosti pro obohacení vlastního života a všechno úsilí pro omezení znalostí minulosti je zábranou osobní autonomie.
Kulturní dědictví pod vodou přispívá k poznání kulturní identity a může sloužit k upevnění příslušnosti členů určitého společenství. Jestliže je opatrováno s péčí, může kulturní dědictví pod vodou hrát pozitivní úlohu při podpoře propagace zábavy a turismu.
Archeologie je oživována výzkumem. Ten obsahuje znalosti, proniká svět lidské kulturní diversity v průběhu staletí a představuje nové perspektivy minulosti. Taková znalost a takové perspektivy nám pomáhají pochopit dnešní život a skutečně nám dovolují úvahy o budoucnosti.
Četné aktivity pod vodou jsou prospěšné a žádoucí, ale mohou mít špatné důsledky na kulturní dědictví jestliže nepředvídáme důsledky.
Kulturní dědictví pod vodou může být ohroženo stavební činností, která poškozuje pobřeží a mořské dno, která mění průtoky, sedimenty a průběh naplavených sedimentů. Kulturní dědictví pod vodou může být též ohroženo těžbou bez rozlišení přírodních zdrojů. Navíc prostředky nepřisvojitelného přístupu, nebo kumulativní dopad sbírek „suvenýrů“ mohou mít neblahý důsledek.
Mnoho těchto ohrožení může být vyloučeno anebo podstatně omezeno, jestliže jsou archeologové konzultováni od začátku a jestliže jsou učiněna opatření oslabující tyto účinky. Tato Charta směřuje k vymezení archeologických norem, aby zamezila rychle a účinně tomuto druhu ohrožení kulturního dědictví pod vodou.
Kulturní dědictví pod vodou je rovněž ohroženo nežádoucími aktivitami, které působí značné škody. Obchodní využití kulturního dědictví pod vodou pro prodej a spekulaci je zásadně neslučitelné s ochranou a gescí tohoto dědictví.
Charta směřuje k zajištění toho, aby všechny archeologické zásahy měly jasný cíl, metodologii a dosažené výsledky byly jasné, aby každý zásah byl transparentní všem.
Článek 1
Základní principy
Konzervace „in situ“ kulturního dědictví pod vodou by měla být považována za základní volbu.
Musí být podporován přístup veřejnosti.
Při výkopech musí být preferovány nedestruktivní techniky, prospekce a sběr povrchových vzorků.
Archeologické zásady nesmějí mít negativní důsledky na kulturní dědictví pod vodou, jen nezbytné pro dosažení cílů nebo výzkumného projektu. Archeologické zásahy nemusí nezbytně přemísťovat lidské ostatky nebo rušit posvátná místa.
Archeologické zásahy musí být příslušně dokumentovány.
Článek 2
Program
Dříve než se přistoupí k archeologickým zásahům, musí být vypracován program zahrnující následující prvky:
- cíle výzkumu projektu,
- užitá metodologie a techniky,
- předpokládané financování,
- časový harmonogram projektu,
- výběr členů výzkumného týmu, jejich kompetence, jejich zkušenosti a odpovědnost,
- konzervace materiálů,
- gesce údržby místa,
- procedury spolupráce s muzei a ostatními institucemi,
- dokumentace,
- opatření pro zdraví a bezpečnost,
- příprava zprávy,
- ukládání archivních zpráv včetně nalezených prvků kulturního dědictví pod vodou v průběhu intervencí,
- rozšiřováni informaci včetně účasti veřejnosti.
Program by měl být revidován a modifikován podle okolností.
Archeologické zásahy musí být vedeny podle programu. Program by měl být konzultován s archeologickou komunitou.
Článek 3
Financování
Odpovídající financováni musí být zajištěno před počátkem archeologických zásahů, aby byly realizovány všechny etapy programu, včetně konzervace, přípravy zprávy a publikace. Plán projektu by měl zahrnovat návrhy zásahů, které zajisti konzervaci kulturního dědictví a dokumentaci, které se vztahují k předpokládanému financování.
Financování projektu se nemusí uskutečňovat prodejem prvků kulturního dědictví pod vodou nebo odvolání celé strategie vedoucí k jejich nenapravitelnému rozptýlení.
Článek 4
Časový harmonogram
Před počátkem archeologických zásahů je nutno zajistit nezbytný čas pro všechny etapy programu včetně konzervace, přípravy zprávy a propagace. Program musí obsahovat alternativní opatření, která zajistí konzervaci kulturního dědictví pod vodou a dokumentaci, která se vztahuje k případu, kdy projekt musí být zkrácen.
Článek 5
Cíle metodologie a techniky archeologických zásahů
Cíle archeologických zásahů a detail metodologie a použitých technik musí být zpracovány v programu. Metodologie by měla být v souladu s cíly archeologických zásahů a použité techniky by měly být co nejméně rušivé.
Analýza artefaktů a dokumentace sledující práci v terénu je nedílnou součástí všech archeologických zásahů: pokyny k této činnosti musí být zahrnuty do plánu projektu.
Článek 6
Kompetence, odpovědnosti a zkušenost
Všichni členové výzkumného týmu musí mít kompetence a zkušenost předepsané pro jejich účast na projektu. Musí být dokonale obeznámeni v průběhu práce, což se od nich očekává včetně znalostí.
Každý archeologický zásah způsobující změny na kulturním dědictví pod vodou bude prováděn pod vedením a kontrolou určeného archeologa-specialisty, jehož kompetence jsou uznávány a který má zkušenost přizpůsobenou povaze tohoto archeologického zásahu.
Článek 7
Předběžně studie
Předběžné zhodnocení ověřující křehkost, význam a potenciál kulturního zdroje pod vodou musí předcházet a dokumentovat všechny archeologické zásahy, které by mohly měnit tento zdroj.
Zhodnocení zdroje musí obsahovat základní studii opírající se o dostupné historické a archeologické zkoumání, charakteristiky archeologické a prostředí místa a důsledky zásahu do dlouhodobé stability sektoru dotčeného archeologickými zásahy.
Článek 8
Dokumentace
Všechny archeologické zásahy musí být dokumentovány co možná komplexním způsobem a podle současných profesionálních norem archeologické dokumentace.
Dokumentace musí naplňovat detailní stav shromážděných údajů, což obsahuje: původ prvků kulturního dědictví pod vodou přemístěných nebo vyzdvižených v průběhu archeologických zásahů, poznámkové sešity o terénu, plány, kresby, fotografie a všechny ostatní formy dokumentace.
Článek 9
Konzervace materiálů
Program konzervace předmětů musí předpokládat nakládání s archeologickými nálety v průběhu archeologických zásahů, po dobu jejich transportu a v dlouhém výhledu.
Konzervace předmětů musí probíhat podle současných profesionálních norem.
Článek 10
Gesce a údržba místa
Musí být připraven program gesce místa upřesňující opatření ochrany a gesce „in situ“ kulturního dědictví pod vodou po dobu a po provedení terénních prací. Program by měl obsahovat informace pro veřejnost, pokyny pro stabilizaci místa a opatření kontroly a ochrany proti narušení. Měl by být podporován přístup veřejnosti ke kulturnímu dědictví pod vodou, kromě případů, kdy by přístup nebyl v souladu s ochranou a gescí místa.
Článek 11
Opatření pro zdraví a bezpečnost
Zdraví a bezpečnost týmů a dotčených účastníků provádějících archeologické zásahy jsou prvořadé. Všichni členové týmu provádějící archeologické zásahy musí pracovat s respektem k politice bezpečnosti, která odpovídá legislativním a profesionálním požadavkům a která je popsána v programu.
Článek 12
Zprávy
Etapové zprávy by měly být prezentovány v souladu s harmonogramem navrženým v programu. Měly by být uloženy v archivech přístupných veřejnosti.
Každá nálezová zpráva by měla obsahovat:
- zprávu o cílech,
- zprávu o metodologii a použitých technikách,
- zprávu o dosažených výsledcích,
- doporučení pro budoucí archeologické zásahy, gesci místa a konzervaci prvků kulturního dědictví pod vodou vyzdvižených v průběhu archeologických průzkumů.
Článek 13
Archivace
Prvky kulturního dědictví pod vodou vyzdvižené při archeologických zásazích a veškerá, náležitá dokumentace by měly být uloženy při instituci, která umožní přistup veřejnosti a zajistí trvalou konzervaci. Před započetím archeologických průzkumů je nutno přijmout pokyny pro uložení v archivech. Tyto pokyny by měly být uvedeny v programu. Archivy by měly být vedeny v souladu se současnými profesionálními normami. Musí být zajištěna vědecká integrita archivů a projektu; depozitáře v různých institucích nesmí bránit tomu, aby byly spojeny pro pokračování archeologických průzkumů. Předměty kulturního dědictví pod vodou nesmějí být narušovány jako artikl obchodní hodnoty.
Článek 14
Propagace
Veřejnost by měla být seznámena s výsledky archeologických průzkumů a významem kulturního dědictví pod vodou prezentací a propagací v rozličných médiích. Propagace by neměla být poškozována výstavami se zvýšeným vstupným. Je nutno podporovat spolupráci obcí a místních skupin, které se zajímají o kulturní dědictví pod vodou. Je žádoucí, aby archeologické průzkumy byly prováděny se souhlasem a podporou těchto obcí a těchto skupin.
Tým vedoucí archeologické průzkumy musí hledat spolupráci s obcemi a zainteresovanými skupinami v případech, kdy účast je v souladu s cíly ochrany a gesce. Jestliže je to možné, tým vedoucí archeologické průzkumy by měl nabídnout veřejnosti možnost získat a rozvíjet určité archeologické kompetence pomocí výchovy a vzdělání.
Musí být podporována spolupráce muzeí a ostatních institucí. Před archeologickými průzkumy by měly být opatřeny všechny předchozí badatelské výsledky a zprávy zpracované spolupracujícími institucemi. Navíc je nutno přijmout pokyny pro prohlídku místa.
Závěrečná syntetická zpráva o archeologickém průzkumu musí být prezentována co možná v plné komplexnosti s archeologickým výzkumem a uložena v depozitářích dotčených veřejných archivů.
Článek 15
Mezinárodní spolupráce
Mezinárodní spolupráce je významná pro ochranu a gesci archeologického dědictví pod vodou a měla by být podporována pro zdokonalování norem archeologického výzkumu.
Mezinárodní spolupráce by měla být podporována, aby se lépe využili archeologové a ostatní odborníci, kteří jsou specializovaní v archeologických průzkumech kulturního dědictví pod vodou. Měly by být organizovány programy výměny odborníků jako prostředek rozšiřování nejlepších praktických zkušeností.
Překlad Aleš Vošahlík
MEZINÁRODNÍ CHARTA O LIDOVÉM STAVEBNÍM DĚDICTVÍ
Charte Internationale du Patrimoine bâti Vernaculaire
Mexiko 1999
Úvod
Lidové stavební dědictví vzbuzuje právem hrdost všeho lidu.
Je uznáno jako charakteristický a malebný projev společenského tvoření. Projevuje se neformálním způsobem, a přesto nese znaky organizovanosti. Je užitečné, a přitom vzbuzuje zájem a vyvolává potěšení z krásy. Spojuje v sobě odraz současného života i historické svědectví o vývoji společnosti. Jako dílo člověka je především svědectvím o době svého vzniku. Pro dědictví lidstva by bylo nebezpečné, kdyby neexistovala snaha o zachování a podporu této tradiční harmonie, která je zárukou zachování památek pro budoucnost.
Lidové stavební dědictví je významné jako základní výraz kultury lidských společenství a výraz jejich vztahu k obývaným územím; zároveň vyjadřuje kulturní rozmanitost světa.
Lidová stavba je tradičním a přirozeným prostředkem, kterým komunity vytvářely svá obydlí. Je vždy výsledkem vývojových procesů a proměn, vyvolávaných životním prostředím i proměnlivými vlivy sociálních podmínek. Všude ve světě hrozí překonání této tradice ekonomickou, kulturní a architektonickou uniformitou. Otázka, jak čelit těmto silám, musí být řešena nejen obyvatelstvem, ale také vládami, urbanisty, architekty, konzervátory, jakož i multidisciplinárními skupinami expertů.
V důsledku uniformity kultury a působení fenoménu socioekonomické globalizace jsou lidové stavby v celém světě velmi zranitelné, protože klesá zájem o jejich ochranu před důsledky stárnutí, o jejich integraci do měnícího se života společnosti.
Je proto nezbytné pro doplnění Benátské charty stanovit principy údržby a ochrany lidového stavebního dědictví.
Obecné principy
1.	Lidové stavby nesou základní charakteristiky:
a) způsob stavby charakteristický pro příslušnou komunitu,
b) lokální nebo regionální charakter, odpovídající danému prostředí,
c) soulad stylu, formy a vzhledu v navázání na tradiční stavební typy,
d) znalost tradiční kompozice a technologie přenášená neformálním způsobem,
e) schopnost účinné odpovědi na tlak nových funkčních a sociálních požadavků a na měnící se životní prostředí,
f) schopnost aplikace tradičních konstrukcí na základě vlastních zděděných znalostí.
2.	Konkrétní podmínky a účinnost ochrany lidového stavebního dědictví jsou závislé na angažovanosti příslušného společenství, na způsobu užívání tohoto dědictví a na jeho trvalé údržbě.
3.	Vlády a kompetentní autority musí společenstvím přiznat právo chránit a zachovat tradiční způsoby života, k čemuž mají vytvářet legislativní, administrativní a finanční podmínky s cílem předat je budoucím generacím.
Principy konzervace
1.	Konzervaci lidového stavebního dědictví musí zajišťovat specialisté rozličných disciplín, kteří rozpoznají charakter vývoje a nevyhnutelných změn a budou respektovat kulturní identitu společenství.
2.	Soudobé zásahy do staveb, souborů a celků lidového stavitelství musí respektovat jejich kulturní hodnoty a tradiční charakter.
3.	Lidové stavební dědictví má zřídka podobu izolovaných staveb a je lépe ochráněno údržbou a ochranou reprezentativních souborů a celků v každé příslušné oblasti.
4.	Lidové stavební dědictví tvoří integrální součást kulturní krajiny - tento vztah musí být brán v úvahu při přípravě projektů konzervace.
5.	Lidové stavební dědictví není tvořeno jen formami a materiály staveb, struktur a míst, ale též způsobem užíváni a výběru těchto prvků, jakož i tradicí a pevností vazeb, kterými jsou spojeny.
Praktické směrnice
1.	Výzkum a dokumentace
Všechny fyzické zásahy do lidové stavby musí být prováděny obezřetně a musí jim předcházet komplexní analýza formy a struktury. Dokument v němž jsou výsledky této analýzy obsaženy, má být uložen v archivech přístupných veřejnosti.
2.	Místo, krajina a skupiny staveb
Zásahy do lidových staveb by měly být vedeny s respektem k integritě místa, ke vztahu s fyzickou a kulturní krajinou a k uspořádání stavby ve vztahu k ostatním objektům, jakož i snahou o zachování těchto podmínek.
3.	Tradiční konstrukční systémy
Uchování a znalost tradičních konstrukčních systémů ve spojení s lidovým stavebním dědictvím jsou neopominutelné při úpravě a restaurováni těchto struktur.
4.	Nahrazení materiálů a architektonických prvků
Transformace, které legitimně uspokojí moderní potřeby by měly být uskutečňovány pomocí materiálů, které zajistí soudržnost výrazu, vzhledu, struktury a formy stavebního souboru a vazbu rozličných materiálů mezi sebou.
5.	Adaptace
Adaptace a nové užití lidových staveb by mělo být prováděno s respektem k integritě stavby, jejímu charakteru a formě při slučitelnosti s přijatelným životním standardem.
Dlouhodobé zachování způsobu konstrukcí lidových staveb může být společenstvím zajištěno vytvořením etického kodexu, který může sloužit uvažovaným zásahům.
6.	Proměny a restaurování v čase
Změny, které během času na stavbách vznikají, musejí být hodnoceny a chápány jako důležité prvky lidové stavby. Přizpůsobení všech prvků stavby vzezření v jedné době nebude obecně cílem zásahů do struktury lidových staveb.
Výchova
Aby byly zachovány kulturní hodnoty lidové architektury, měly by vlády, kompetentní autority, skupiny a organizace klást důraz na:
a) výchovné programy, přenášející principy lidového stavebního dědictví konzervátorům,
b) výchovné programy pro pomoc společenstvím při ochraně systémů konstrukce, materiálů a tradičních zkušeností,
c) informační programy, které zvýší senzibilitu veřejnosti a zvláště mládeže k oblasti lidové architektury,
d) poznání meziregionálních vazeb lidové architektury s cílem výměny expertiz a zkušeností.
Překlad Aleš Vošahlík
MEZINÁRODNÍ CHARTA O KULTURNÍM TURISMU
Charte Internationale sur le Tourisme Culturel
Mexiko 1999
Smysl Charty
V nejširším smyslu slova přírodní a kulturní dědictví patří všem. Všichni máme právo a odpovědnost pochopení, ocenění a uchování těchto universálních hodnot.
Kulturní dědictví je široký pojem, který spojuje jak přírodní tak kulturní prostředí. Zahrnuje pojmy jako je krajina, historické soubory, přírodní i zastavěná místa jakož i pojmy biodiversita, sbírky, tradiční i současné kulturní zkušenosti, znalosti a experimentování. Připomíná a vyjadřuje dlouhou cestu historického vývoje který představuje podstatu různých identit národních, regionálních a místních a je nedílnou součástí moderního života. Je to bod dynamického odkazu a positivní nástroj rozvoje a proměn. Kulturní dědictví a kolektivní paměť každého místa a každé komunity jsou nenahraditelné a představují základ rozvoje, zároveň pro současnost i budoucnost.
V této době rostoucí globalizace jsou ochrana, zachování, interpretace, prezentace kulturního dědictví a kulturní diversita každého místa nebo regionu významnou sázkou pro všechny. Avšak gesce dědictví v rámci známých mezinárodních doporučení zvyšuje obvykle odpovědnost turistických společenství.
Jeden z prvních cílů gesce kulturního dědictví je dát poznat svou hodnotu a průkaznost zachování jak turistickým komunitám, tak návštěvníkům. Odpovídající materiální gesce a intelektuální a emocionální přístup k dědictví a kulturnímu rozvoji jsou zároveň právem i privilegiem.Tato gesce musí respektovat památkové hodnoty, krajiny a vzešlé kultury i současné zájmy a práva turistických komunit a vlastníků historických souborů.
Dynamická interakce mezi kulturním dědictvím a turismem
Národní a mezinárodní turismus byl a zůstává jedním z hlavních nositelů kulturních výměn, příležitostí k profesionální zkušenosti nejen toho co přežilo z minulosti, ale též ze současného života jiných lidských skupin. Je stále více uznáván jako positivní síla, která podporuje zachování přírodního a kulturního dědictví. Turismus může pochopit ekonomické charakteristiky kulturního dědictví a využít je pro zachování při tvorbě zdrojů, rozvíjení výchovy a pohnout politikou. Reprezentuje základní ekonomický pokus pro mnohé země a četné regiony a může být důležitým faktorem rozvoje, když je řízen s úspěchem.
Turismus se stal komplexním fenoménem v plném rozvoji. Hraje důležitou roli v oblasti ekonomické, sociální, kulturní, vědecké, ekologické a estetické. Ve snaze překročit a zhodnotit konflikty, které mohou existovat mezi očekáváním a aspiracemi návštěvníků a turistických komunit, vytváří zároveň sázku a příhodnost.
Přírodní a kulturní dědictví jako diversita živých kultur jsou významné turistické atrakce. Nadměrný turismus jakož i turismus neexistující nebo špatně vedený může uškodit fyzické integritě a významu kulturního dědictví. Četnost turismu může vést k degradaci přírodních prostorů a kultur i způsobu života turistických komunit.
Turismus je nositelem výhod pro turistické obce a je příčinou významných prostředků a průkaznosti proto, aby si vzaly na starost a udržovaly kulturní dědictví a kulturní zkušenosti. Spolupráce a kooperace mezi reprezentativními turistickými obcemi, konzervátory, turistickými managery, soukromými vlastníky, odpovědnými politiky, konceptory a řídícími pracovníky pro programy a plánování vybraných míst je nezbytná pro vybudování trvalého turistického průmyslu a podporu ochrany kulturních zdrojů pro budoucí generace.
ICOMOS jako autor této Charty jakož i jiné mezinárodní organizace a turistický průmysl jsou připraveni uchopit tuto výzvu.
Dynamické interakce mezi kulturním dědictvím a turismem
Cíle charty
Podporovat a usnadnit práci těch, kteří se zúčastňují zachování a gesce kulturního dědictví, aby bylo více přístupné turistickým obcím a návštěvníkům.
Podporovat a usnadnit práci turistického průmyslu pro rozvoj a usměrňování turismu při respektu a zhodnocení dědictví a živých kultur turistických obcí.
Podporovat a usnadnit dialog mezi odpovědnými činiteli kulturního dědictví a průmyslového turismu, aby lépe pochopili význam a křehkost souborů kulturního dědictví, sbírek a živých kultur při péči o jejich dlouhodobou záchranu.
Podporovat ty, kteří navrhují programy a politiku, aby rozvíjeli přesné a věcné projekty a strategii týkající se prezentace a interpretace památkových souborů a kulturních aktivit v kontextu jejich ochrany a konzervace.
Kromě toho,
Charta podporuje soubor iniciativ ICOMOS a ostatních mezinárodních organizací a turistického průmyslu, které směřují ke zlepšení podmínek gesce a zachování kulturního dědictví.
Charta podporuje příspěvky všech odpovědných činitelů, kteří jednají v oblastech kulturního dědictví a turismu a kteří chtějí dosáhnout těchto cílů. Charta podporuje realizaci detailních průvodců zajišťovanou zainteresovanými stranami. Tyto průvodci usnadní aplikaci konkrétních principů navržených Chartou v rámci zvláštních intervencí na žádost specifických turistických organizací a obcí.
Principy Charty kulturního turismu
Princip 1
Národní a mezinárodní turismus je jedním z hlavních nositelů kulturní výměny. Ochrana kulturního dědictví musí nabídnout seriózní a dobře vedené výhody členům turistických obcí a návštěvníkům a pochopit dědictví a kulturu rozličných komunit.
1.1.	Kulturní dědictví je zároveň materiálním a duchovním zdrojem dokládajícím historický vývoj. Má důležitou úlohu v současném životě a musí být přístupné veřejnosti z hlediska fyzického, intelektuálního a emocionálního. Programy ochrany a konzervace fyzických prvků, nedotknutelných aspektů a projevů současné kultury, musí být chápány v nejširším slova smyslu, musí usnadňovat pochopení a vzetí v úvahu kulturního dědictví turistickými obcemi a návštěvníky přiměřeným způsobem odpovídajícím disponibilním prostředkům.
1.2.	Zvláštní charakteristiky přírodního a kulturního dědictví mají rozličné významové úrovně, některé mají universální hodnotu, jiné národní, regionální nebo místní. Programy interpretace musí prezentovat tyto rozličné významové úrovně průkazným způsobem, který je přístupný turistickým obcím a návštěvníkům, při užití současných stimulujících pedagogických prostředků, médií, technologie a výkladu aspektů historických, životního prostředí a kultury.
1.3.	Programy interpretace musí usnadnit a podpořit uvědomění si významu veřejností, uvědomění které vytváří základní bázi pro zajištěni ochrany přírodního a kulturního dědictví v čase.
1.4.	Programy interpretace musí prezentovat význam památkových souborů, tradic a kulturních praktik v rámci minulých zkušeností a diversity, prezentovat území obcí bez zanedbávání kulturních i jazykových menšin. Návštěvník musí být také informován o rozličných kulturních hodnotách, které charakterizují ten který typ kulturního dědictví.
Princip 2
Vztah mezi kulturním dědictvím a turismem je dynamický a musí překlenout konflikty hodnot. Musí být řízen trvalým způsobem ve prospěch dnešních a budoucích generací.
2.1.	Význam památkových souborů tvoří hodnotu pro všechny lidi a významný základ kulturní diversity a sociálního vývoje. Ochrana a dlouhodobé uchování živých kultur, památkových souborů a sbírek, jakož i jejich fyzická a ekologická integrita v jejich kontextu životního prostředí, musí být významnou komponentou politiky sociálního, ekonomického, legislativního, kulturního a turistického rozvoje.
2.2.	Interakce mezi zdroji kulturního dědictví a turismem je dynamická a z toho lze konstatovat vývoj generující někdy výhody, výzvy a potencialitu konfliktů. Projekty aktivity a turistický rozvoj musí směřovat k positivním výsledkům a omezit negativní dopady, které by mohly poškodit kulturní dědictví a způsob života turistických obcí, přičemž by lépe odpovídaly potřebám a aspiracím návštěvníků.
2.3.	Programy ochrany, interpretace a turistického rozvoje musí být založeny na srozumitelném přístupu zvláštních zájmů, často komplexních a konfliktních a na významu rozličného dědictví. Pravidelné sledování výzkumných aktivit je důležité, protože dovoluje prohloubit pochopení a upřesnění významu rozličných svědectví kulturního dědictví.
2.4.	Důležité je zachovat autenticitu památkových souborů a sbírek. Je to zásadní podmínka jejich kulturního významu, která se projevuje v materiálech, v kolektivní paměti a tradicích minulosti. Programy musí prezentovat a interpretovat autenticitu památkových souborů a podporovat pochopení a zhodnocení tohoto kulturního dědictví.
2.5.	Projekty turistického rozvoje a infrastruktury musí brát v úvahu dimense estetické, sociální a kulturní, přírodní a kulturní krajinu, charakteristiky biodiversity, jakož i vizuální životní prostředí včetně památkových souborů. Je nutno dávat přednost místním materiálům a brát v úvahu charakteristiky místní architektury a zvláštnosti lidových staveb.
2.6.	Podpoře a rozvoji turismu památkových souborů musí předcházet návrhy plánů gesce, které berou v úvahu přírodní a kulturní hodnotu památkových zdrojů. Ty musí vymezit přijatelné hranice změn, které jsou přínosné těmto souborům a které berou v úvahu zvláště dopad turistických návštěv na fyzické charakteristiky, integritu, ekologii a biodiversitu prostorů, přístupy a systémy dopravy a na sociální, ekonomický a kulturní prospěch turistických obcí. Jestliže je úroveň navrhovaných změn nepřijatelná, projekt rozvoje musí být pozměněn.
2.7.	Programy zhodnocení musí dovolit ocenit progresivní dopady turistických aktivit a rozvoje ve specifických prostorech nebo v jednotlivých obcích.
Princip 3
Operace zhodnocení památkových souborů musí zajišťovat návštěvníkům obohacující a příjemnou zkušenost.
3.1.	Programy ochrany a turismu musí představovat informace vysoké kvality, aby návštěvník pochopil význam a charakteristiky kulturního dědictví a nezbytnost je chránit. Tyto programy musí též přispět vlastním způsobem k tomu, aby je návštěvník profitoval co nejvíce ze své návštěvy.
3.2.	Návštěvník musí mít možnost navštívit památkové soubory podle svého přání, jestliže je to jeho vlastní výběr. Někdy je nutný specifický cirkulační okruh, aby se omezily dopady návštěvy na integritu a fyzické přírodní a kulturní charakteristiky míst.
3.3.	Respekt k charakteru svatých míst, praktikám a tradicím povahy duchovní musí být brán v úvahu zástupci gestorů míst, návštěvníky, politiky, plánovači a turistickými organizátory. Návštěvníci musí být podporováni v tom, aby se chovali při pozvání s respektem k hodnotám a životnímu stylu turistických obcí, aby odmítali krádeže a nezákonný obchod s kulturními statky a aby podpořili příznivé přijetí pro budoucí turisty.
3.4.	Plánování turistických aktivit musí nabízet návštěvníkům nejlepší podmínky komfortu, bezpečnosti a zdraví, aby byla posílena radost návštěvy, ale aby to nepoškozovalo význam a ekologické charakteristiky kulturního dědictví.
Princip 4
Turistické obce a místní populace se musí zúčastňovat programů turistického zhodnocení památkových míst.
4.1.	Práva a zájmy turistických obcí na regionální a místní úrovni, soukromí vlastníci a domácí obyvatelé, kteří užívají tradice a odpovědnost za vlastní území a místa zvláštního významu musí být respektovány. Mají se zúčastňovat na vypracování a provádění projektu zhodnocení kulturního dědictví při definování rizik strategie, politiky a procedur dovolujících identifikovat, konzervovat, řídit, prezentovat a interpretovat jejich památkové zdroje jakož i kulturní, tradiční a současné praktiky a to ovšem v kontextu turismu.
4.2.	Jestliže kulturní dědictví požívá universálního významu, je nutno respektovat přání přijímající komunity a místních občanů omezit či přímo řídit fyzický, duchovní nebo intelektuální přístup k určitým kulturním praktikám, znalostem a víře, ale též k určitým předmětům a místům.
Princip 5
Turistické aktivity a ochrana kulturního dědictví musí přinášet výhody turistickým komunitám.
5.1.	Politika konzervace a turistického rozvoje musí podporovat opatření, která favorizují rovnovážné rozdělení turistických výhod mezi zeměmi a regiony, zvyšují úroveň socioekonomického rozvoje a přispívají k odstraňování chudoby.
5.2.	Gesce kulturního dědictví a turismu musí přinášet ekonomické, sociální a kulturní výhody spravedlivě rozdělené mezi muže a ženy turistických obcí, na všech úrovních pokud jde o vzdělání, výchovu a tvorbu vhodných trvalých zaměstnání.
5.3.	Významná část příjmů pocházejících z turistického využití kulturního dědictví musí být určena na ochranu, konzervaci a prezentaci památkových míst v jejich přírodním a kulturním kontextu. Návštěvníci musí být informování, jak je to možné, o existenci této finanční procedury.
5.4.	Programy turistického rozvoje kulturního dědictví musí podporovat výchovu a zaměstnání průvodců a interpretů pocházejících z turistických obcí, jakož i podněcovat dovednosti místní populace pro prezentování vlastních kulturních hodnot.
5.5.	Programy výchovy a interpretace kulturního dědictví v rámci turistických obcí musí podporovat rozvoj kvalifikací místních průvodců. Tyto programy musí prohlubovat znalost a respekt k dědictví místních obyvatel, aby se zajímali přímo o obnovu památek.
5.6.	Programy gesce týkající se turistického rozvoje památkových míst musí tvořit důležité místo při výchově politiků, plánovačů, badatelů, projektantů, architektů, průvodců, konzervátorů a odpovědných pracovníků za turistický průmysl. Partneři musí pochopit problémy s kterými se mohou setkat jejich kolegové a hledat společná řešení.
Princip 6
Programy turistického rozvoje musí uchovat a zhodnocovat charakteristiky přírodního a kulturního dědictví.
6.1.	Programy podpory turismu musí podněcovat realistické očekávání a informovat odpovídajícím způsobem potencionální návštěvníky o specifických památkových charakteristikách míst a turistických obcí a těmito prostředky je podporovat, aby se chovali přiměřeným způsobem.
6.2.	Památkové soubory a sbírky musí být chráněny a vedeny způsobem, aby byla zachována jejich autenticita a zajištěny nejlepší podmínky návštěv při omezené nekontrolované fluktuaci příchodu a při vyloučení fenoménu přetíženosti ve stejném místě a stejném čase.
6.3.	Programy podpory turismu musí upřednostňovat širokou redistribuci výhod a ulehčit tlak, který dopadá na nejpopulárnější místa. Musí podporovat návštěvníky k experimentování v nejširším smyslu slova s různými prvky přírodního a kulturního dědictví kraje či místní lokality.
6.4.	Vzestup, distribuce a prodej místních uměleckořemeslných výrobků a ostatních produktů musí podporovat redistribuci odpovídající ekonomickým a sociálním výhodám, které vznikají díky turistickým obcím s tím, že bude zajištěna jejich kulturní integrita a nebude degradována.
Překlad Aleš Vošahlík
DOKUMENT O AUTENTICITĚ
Document sur I' Authenticité
Nara 1994
Preambule
1.	My, experti shromáždění ve městě Nara (Japonsko) od 1. do 8. listopadu 1994, chceme poděkovat japonským úřadům za jejich velkorysost a porozumění, vytvářející příznivé podmínky pro setkání, na němž se projednávaly otázky, jež se staly již tradičními, týkající se péče o kulturní dědictví, a kde se zahájila diskuse o cestách a prostředcích umožňujících rozšířit obzory tak, aby bylo možno v budoucnosti zajistit důslednější respektování rozličnosti kultur a kulturních dědictví.
2.	Chceme rovněž ocenit program diskusí navržený Výborem pro světové dědictví. Tento výbor prohlásil, že chce při posuzování dokumentace předkládané k návrhům na zařazení do Světového seznamu dědictví uplatňovat koncepci autentičnosti respektující kulturní a společenské hodnoty každé jednotlivé země.
3.	Dokument z Nara o autentičnosti je koncipován v duchu Benátské charty z roku 1964. Opírá se o tuto Chartu a představuje její koncepční prodloužení. Přihlíží k závažné úloze přiznávané v současné době, takřka ve všech společnostech, kulturnímu dědictví.
4.	Ve světě vystavenému neustále silám prosazujícím globalizaci a banalizaci, a v němž je často požadavek kulturní identity vyjadřován prostřednictvím agresivního nacionalismu a vylučováním menšinových kultur, spočívá základní přínos uvědomění si autentičnosti, a to rovněž z hlediska zachování kulturního dědictví, v respektování a objasňování všech aspektů kolektivní paměti lidstva.
Rozmanitost kultur a rozmanitost dědictví
5.	Rozmanitost kultur a kulturního dědictví je nenahraditelným intelektuálním a duchovním bohatstvím celého lidstva. Je zapotřebí, aby byla uznávána jako rozhodující hledisko jeho vývoje. Základními faktory vývoje lidstva zůstávají nejen jejich ochrana, nýbrž i jejich další rozvoj.
6.	Tato rozmanitost se projevuje jak v prostorové, tak v časové dimenzi. Vyžaduje maximální respektování kultur a s nimi spojeného způsobu života. V případě, kdy by se rozdíly mezi kulturami mohly stát základem pro konfliktní situaci, spočívá respektování kulturní rozmanitosti v uznání legitimity specifických hodnot od všech zúčastněných stran.
7.	Kultury a společnosti se vyjadřují formami a způsoby, hmatatelnými i nehmatatelnými, které představují jejich kulturní dědictví. Je třeba respektovat tyto formy a způsoby.
8.	Je důležité připomenout, že UNESCO považuje za základní princip skutečnost, že kulturní dědictví každého je kulturním dědictvím všech. Proto zodpovědnost za kulturní dědictví a za způsob jak s ním nakládat přináležejí především kulturnímu společenství jež je vytvořilo nebo jež je má na starosti. V každém případě přihlášení se k Chartám či Úmluvám, týkajícím se kulturního dědictví, předpokládá jako samozřejmé přijetí povinností a etiky tvořících základ těchto Chart a Úmluv. Proto je vysoce žádoucí zvážit vlastní požadavky na kulturní dědictví a požadavky ostatních společenství na stejné kulturní dědictví; v žádném případě nesmí dojít k rozporu se základními hodnotami kultur těchto společenství.
Hodnota a autentičnost
9.	Péče o kulturní dědictví ve všech jeho podobách a ze všech jeho období nachází své ospravedlnění v hodnotách přisuzovaných tomuto dědictví. Co nejpřesnější chápání těchto hodnot závisí, mezi jiným, na důvěryhodnosti zdrojů informací, které se jimi zabývají. Posouzení autentičnosti díla, stejně jako jeho formy a použitého materiálu, je založeno na znalostech, pochopení a interpretaci uvedených informačních zdrojů, ve vztahu k původním i k dalším charakteristikám dědictví, k jeho historickému vývoji i k jeho významu.
10.	Autentičnost, tak jak byla určena a potvrzena Benátskou chartou, se jeví jako hlavní kvalitativní faktor, pokud jde o důvěryhodnost informačních zdrojů, které jsou k dispozici. Její úloha je rozhodující jak pro jakoukoli vědeckou studii či aktivitu související s péčí či obnovou, tak pro postup uplatňovaný při zařazování do Seznamu světového dědictví nebo do jakéhokoli jiného seznamu kulturního dědictví.
11.	Posuzování jak hodnot přisuzovaných kulturnímu dědictví, tak faktorů podmiňujících důvěryhodnost informačních zdrojů, se může lišit od jedné kultury k druhé, a dokonce i v rámci jedné kultury. Je proto vyloučené, aby posuzování hodnoty a autentičnosti bylo založeno na jednotných kritériích. Naopak, respektování těchto kultur vyžaduje, aby každé dílo bylo posuzováno a hodnoceno s ohledem na hlediska charakterizující příslušný kulturní kontext.
12.	Proto je mimořádně důležité a naléhavé, aby v každé kultuře byly charakterizovány specifické znaky vztahující se k hodnotám daného kulturního dědictví a k důvěryhodnosti a spolehlivosti příslušných informačních zdrojů.
13.	V závislosti na charakteru památky či sídla a jejich kulturního kontextu je posouzení autentičnosti vázáno na různorodost informačních zdrojů. Ty zahrnují koncepci a formu, materiály a hmoty, použití a funkci, tradici a techniku, polohu a umístění, duch a dojem, původní stav a historický vývoj. Tyto zdroje buď patří k dílu nebo existuji mimo ně. Použiti těchto pramenů umožňuje popsat kulturní památku s přihlédnutím k jeho specifickým dimenzím po umělecké, technické, historické a společenské stránce.
Definice
Péče: zahrnuje veškeré operace zaměřené na pochopení díla, seznámení se s jeho dějinami a s jeho významem, na zajištění jeho materiální ochrany, popřípadě jeho obnovy (restaurace) a zhodnocení.
Informační zdroje: souhrn pramenů památkových, písemných, ústních a figurálních umožňujících poznat charakter, specifičnost, význam a dějiny díla.
Překlad Jaroslav Keliš